![](https://s.6264.com.ua/section/logo/upload/pers/76/logo.png?20240901)
15:24, 11 червня 2023 р.
“Досі не можу сприйняти, що більше не повернусь". Переселенка зі Слов’янська про переїзд та життя у Польщі
![“Досі не можу сприйняти, що більше не повернусь". Переселенка зі Сл... “Досі не можу сприйняти, що більше не повернусь". Переселенка зі Слов’янська про переїзд та життя у Польщі](/dist-assets/images/cap.jpg)
Захмарене небо над Донеччиною стало свідком боротьби та страждань, які змусили її покинути рідну землю. Спогади про покинуті домівки та втрачені коріння лишались сильними в її серці, коли вона, разом зі своїм сином, виїхала за кордон, шукаючи нову надію і можливість забудувати життя знову з нуля.
Вона – переселенка з Донеччини, жінка, яка доторкнулась до жорстокості війни. Така ж, як і мільйони інших переселенців, які були змушені шукати безпеки.
З кожним кроком, яким вона залишала свій рідний край позаду, вона боролася зі слідами жалю та надіями на щось нове – краще, мирне, де вона та її син зможуть знову знайти спокій і стабільність.
Світ змінився, і тепер перед нею відкривалися нові горизонти, повні можливостей і викликів. Вона знала, що на цьому шляху чекатимуть труднощі і перешкоди, але вона була готова відчайдушно боротися, нести віру в серці й будувати нове життя, змінюючи сторінку в своїй долі.
Спогади про мирні краєвиди та затишні вулички рідного міста пронизують її думки, але вона не зупиняється. Вона дивиться вперед, з силою материнської любові, яка надихає її на кожному кроці.
Оксана Ізмайлова народилася і проживала весь час у Слов’янську, що на Донеччині. Там у неї була улюблена робота, свій приватний будинок. Абсолютно все вдома влаштовувало жінку.
Там народилася її дитина. Вона ростила сина, насолоджувалася улюбленою справою.
![“Досі не можу сприйняти, що більше не повернусь". Переселе..., фото-1 “Досі не можу сприйняти, що більше не повернусь". Переселенка зі Слов’янська про переїзд та життя у Польщі, фото-1](/dist-assets/images/cap.jpg)
Коли почалося повномасштабне вторгнення росії, жінка вирішила одразу виїжджати з міста. Багато людей тоді, пам’ятаючи досвід Слов’янська у 2014 році, вирішили не затримуватись і не відкладати свою поїздку. Так і Оксана розпочала свій шлях.
Друзі забрали її з собою. Спочатку вона хотіла зупинитись у Вінниці, але російські ракети прилітали і туди. Тоді жінка вирішила повністю захистити свого сина і виїхати за кордон.
Серед усіх країн вони обрали Польщу. Сім’я не збиралася виїжджати з території України, але обставини склалися зовсім інакше, як і у багатьох українських переселенців у ті дні.
Переїзд видався дуже важким не тільки фізично, але й морально. Вони довгий час були в дорозі. На перші дні війни припадали скажені затори на дорогах та кордонах.
“Ми взагалі не думали, що колись поїдемо жити кудись не в Україні”.
![“Досі не можу сприйняти, що більше не повернусь". Переселе..., фото-2 “Досі не можу сприйняти, що більше не повернусь". Переселенка зі Слов’янська про переїзд та життя у Польщі, фото-2](/dist-assets/images/cap.jpg)
В місто Бидгощ Оксана з сином приїхали пізно ввечері. Спочатку жінці здалося, що місто складається лише з заводів та фабрик. Виявилось, що це була околиця міста. Тільки наступного дня Оксані вдалося побачити польське містечко таким, яким воно є.
Саме Бидгощ виявився доволі великим. Центр - окрема краса. Там багато старовинних будинків, костьолів. Загалом місто доволі чисте і приємне для життя.
На початку, як Оксана з сином тільки приїхали в Польщу, вони жили у сім’ї поляків, які прийняли їх як біженців. Тоді це була дуже розповсюджена практика. Переселенцям швидко знаходили сім’ї, які погоджувалися допомогти, надавали виплати, гуманітарну допомогу.
Одразу жінка знайшла церкву, яку б вони відвідували з сином і почала шукати роботу. До великої війни вона працювала оператором, тому і зайняття шукала подібне. Їй пощастило влаштуватись працювати на місцевий телеканал. Там вона працювала з темою біженців з України - темою, яка так близька для неї.
Коли Оксана знайшла роботу, то вони з сином переїхали поближче до її робочого місця. Для цього вони орендували окрему квартиру майже в центрі міста.. Школа Оксаниного сина - зовсім поряд. І здається, наче життя налагоджується.
![“Досі не можу сприйняти, що більше не повернусь". Переселе..., фото-3 “Досі не можу сприйняти, що більше не повернусь". Переселенка зі Слов’янська про переїзд та життя у Польщі, фото-3](/dist-assets/images/cap.jpg)
Попри це син Оксани доволі важко переносить життя не вдома. Він скучає за своєю українською школою, гуртками, вчителями.
Оксана взагалі не думала, що може не повернутись додому. Вона і зараз не дуже сприймає цю думку. Певний час жінці довелося пожити та попрацювати в Одесі. Це місто запало їй до серця, тому Оксана допускає, що якщо колись і повернеться в рідну країну, то це буде саме Одеса. Звичайно, питання стоїть и у коштах.
“Досі не можу сприйняти, що більше не повернусь. Не можу цього зібрати до купи. Але мені здається, що саме у Слов’янськ я більше не повернусь. Є можливість, помисли, що повернусь в Україну, Одесу, наприклад. Якщо зможу заробити і купити там квартиру - то повернусь в Одесу. До самого Слов’янська мені просто немає сенсу більше повертатись. Мене там нічого не тримає. Мій дім, стіни - для мене вони нічого не коштують. У місті мені немає більше до чого повертатись - ні роботи, ні якогось подальшого мислення, що я можу там робити, у мене немає”.
Про те, що, можливо, Оксана більше не повернеться у Слов’янськ, вперше вона замислилась десь через півроку після того, як вони оселились у Польщі.
Поступово вона починала розуміти, що повністю облаштувала побут в іншій країні. Вони з сином знайшли комфортну квартиру, сама Оксана має роботу, дитина ходить до школи, все стабілізувалося. Вони призвичаїлася до цього життя. Все стало дуже близьким і звиклим.
“Звиклий той трамвай до роботи, звиклий той ринок, звикло те, що в неділю ти сидиш вдома, бо всі магазини закриті. Ти звикаєш до цього. Звикла до цього побуту. Десь через пів року, 8 місяців я вже почала замислюватись над тим, що, можливо, додому я не повернусь. Життя йде своїм шляхом. Я не знайшла тут собі чоловіка. Я і не шукала. Все так само і в Україні. У мене все зациклено над тим, щоб забезпечити дитину, забезпечити його майбутнє. Думаю про те, щоб у нього було навчання, щоб він міг реалізувати себе в цьому житті”.
Жінка намагається шукати хороше у кожному дні.
На диво, у місті Оксана зустріла хороших українських перукарів. Її поважають на роботі. А ще здійснилася її маленька мрія - вона купила посудомийну машину. Тепер вона більше не миє тарілки руками. Правда на великі каструлі місця там не вистачає.
Вона звикла до свого нового життя в Польщі, пристосувалася до нової мови та незнайомої культури. Її старання були винагороджені: вона знайшла роботу, здобула нових друзів. Її життя в новій країні стало комфортним і безпечним.
Але під цим спокійним зовнішнім світом продовжувала тліти мрія. Мрія про перемогу і рідну країну. Оксана допомагає військовим, які зараз захищають Україну, підтримує друзів.
Так, вона адаптувалася, але не відмовлялася від своїх мрій. Вона знала, що перемога над труднощами і перемога над злом - можливі.
І хоча життя в Польщі стало її новим домом, її серце продовжує битися в ритмі України.
Якщо ви помітили помилку, виділіть необхідний текст і натисніть Ctrl + Enter, щоб повідомити про це редакцію
Останні новини
12:09
30 серпня
10:07
30 серпня
15:13
29 серпня
15:03
27 серпня
live comments feed...